![](/sites/default/files/styles/no_mask_carousel/public/page/lead_image/a_honap_maraija.jpg?itok=tL7pN67p)
Márai budapesti időszakában gyakran járt ki a Margit-szigetre, ahol a Nagyszállóban többször vendégeskedett, de sokszor egyszerűen csak a séta kedvéért. Emellett a sportolni vágyás is hívta a őt ide: a Föld, föld!...-ben arról is ír, hogy …elmentem a Margit-szigetre teniszezni. A tréner idősebb ember volt, maga sem szeretett futni, s ezért oly óvatosan adogatta a labdákat, mintha a teniszjáték legfőbb értelme az lenne, hogy a játékosok ne fárasszák fölöslegesen egymás szívét. „Ne méltóztassék futni” – üvöltötte a háló túlsó oldaláról, a mezőny széléről.
…felrobbantották a Duna-hidakat – írta az említett kötetben másutt, utalva az 1944. november 4-én vélhetően véletlenül felrobbantott Margit híd és az egy évvel később levegőbe röpített Lánchíd és Erzsébet híd kapcsán.
Több írásában hangsúlyozta a hidakban rejlő szimbólum-lehetőséget, az összekötő funkciót, ami hol reménykedés, hol vágy volt részéről. Emigrációja során naplójában sokszor idézte fel a Margitszigetet, a hidakat, de itt már alig szólt arról, hogy egykor talán láthatja még egykori kedves helyeit.
A képeslap a Márai-hagyatékban található.